Del 2
Jeg var stadig en lille dreng, men havde fundet mit livs kærlighed:
Bjergene i Provence. En vidunderlig sommer, der havde været som en drøm.
Marcel!
Lili!
Men sommerferien var slut.
Jeg kunne ikke vente et helt år på at gense mine kære bjerge.
Jeg måtte finde en udvej. Jeg var parat til alt.
Marcel?
Mor!
Hver dag begyndte historien igen om Augustine og hendes tre mænd.
Min far genoptog sit liv, som om den lykkelige ferie ikke talte.
Han gik til skole med os, og vi med ham.
Godmorgen, hr. lærer. Hvordan var ferien?
Af alle fædre var min den eneste, der måtte gå ind gennem porten.
Efteråret... komma ...
...med dets blæse vejr... komma...
...dets sukke...
I stedet for hans diktat hørte jeg cikadernes sang...
...dets mudrede stier...
Jeg så figentræer og olivenlunde.
Jeg var ikke i klasseværelset, men strejfede omkring i mine bjerge.
Punktum!
REKTOR
Kom ind.
-Ham! -De!
-Du! -Jeg?
-Bravo! -Tillykke! Enestående!
Det var ikke en straf, men en endnu værre skæbne, der ventede mig.
Jeg skulle forsvare skolens farver ved en udtagelse til stipendier.
Jeg skulle repræsentere skolen og havde ret til intensiv træning.
Ikke et øjebliks udsættelse...
-Cambrai, Douai, Dunkerque. -Godt! Pas-de-Calais?
Vigtigste område: Arras. Store byer: Béthune, Boulogne.
Vi havde... en dejlig sommerferie.
Den dejlige sommerferie, som vi har haft...
Den dejlige sommerferie, som vi har haft!
-Hvordan har du det, Marcel? -Hør nu, Augustine!
-For meget lærdom skader ingen. -Du har vel ikke ondt i hovedet?
Augustine puslede om mig, som om jeg var rekonvalescent-
-og lave de lækre retter, desværre efter en forudgående-
-stor skefuld torskelevertran.
-Men at gå i skole på en torsdag... -Marcel, det er torsdag!
Oven i købet på en torsdag, den hellige fridag.
Jeg følte mig som en oprører, og det gik ud over Paul.
-Marcel! -Paul begyndte.
Selv ikke far går i skole på en torsdag!
Lærerne afløste hinanden som betjente ved forhøret af en mistænkt.
- La Fontaine lærer os... -En torsdag tog jeg en omvej.
Min far havde ofte sagt det, så jeg vidste, at Gud ikke eksisterede.
Men jeg var ikke helt sikker.
Sømænd føler havets kalden. Jeg havde følt bjergenes kalden.
Ja, mine kære bjerge kaldte på mig.
Garlaban, Taoumé, Tête Rouge, jeg hilser jer!
-Far! Der er noget, jeg vil sige. -Også jeg.
Det her er vigtigt! Byluften er ikke god for mor.
-Hvordan ved du det? -Du siger, hun skal have frisk luft.
-Det er en talemåde. Og så...? -Vi burde bo i bjergene hele året.
-Og skolen? -Vi tager ind til Marseille hver dag.
-Hvem "vi"? -Du og jeg! Ikke til fods, vi cykler.
-Onkel Jules kan låne os sin. -En cykel for to?
-Jeg sidder på stangen. -Og om vinteren, når det er mørkt?
-Jeg kan holde en lygte. -Du kan nok se, at din idé ikke duer.
Far... du var da også lykkelig oppe i bjergene i sommers, ikke?
-Jo. -Hvorfor vil du så ikke tilbage?
Jeg var lykkelig i bjergene.
Du ved, at vi alle var meget lykkelige oppe i bjergene.
-Ikke også, Augustine? -Og derfor tager vi derop til jul.
-Til jul? -Holder jul der. Sagde far ikke det?
Marcel gav mig ikke en chance.
Det var mors idé, og jeg måtte give efter som sædvanligt.
Mor! Tak, mor!
Mor var klædt i pels, kanin selvfølgelig-
-og ligne de de smukke isprinsesser, der gled fremover postkalenderen.
Også selv om det regner?
Vi gør os små og løber hurtigt mellem dråberne.
-Det sner måske. -Som ved Nordpolen?
Og der er måske bjørne?
Dørslag, tragt, stegepande, kaffekværn.
Rivejern... hvor er det? Marcel!
-Kost, lys, geværkasse... -Jeg skal tisse.
-Her er rivejernet. -Marcel!
Nu tager vi af sted, venner.
Husk, at disse slotsparker må vi ikke gå igennem-
-men vi må tage en stor omvej her.
-Hvor mange kilometer har vi tilbage? -Seks.
-Det er langt, men... -Vi kan hvile os i ferien. Kom!
Giv mig din bylt, mor.
-Mor! Jeg skal tisse. -Nu igen? Skynd dig!
Under en bleg vintersol, rund som en munk, genfandt visommerferiens vej.
December, som en natlig vejarbejder, havde fjernet de vilde planter.
Ingen cikader eller græshopper, ikke en lyd, ikke en bevægelse.
Jeg tænkte på Lili des Bellons.
Han var min ven og havde lært mig alt om sine bjerge.
Han var måske på vej for at møde mig?
Lili!
Marcel? Hej, kammerat.
-Ventede du på mig? -Nej, jeg skulle tale med Mond.
Men han var ikke hjemme, så jeg ventede på ham.
Godaften, godtfolk.
Jeg var glad, for jeg vidste, at han løj.
Ja, han ventede på mig i den kolde juleregn-
-hvis glitrende dråber hang i hans øjenvipper.
Han hav de ventet i timer, min bror fra bjergene.
-I lærere har vist ferie hele tiden. -Det er en overdrivelse.
Selv tager jeg aldrig ferie. Men jeg arbejder jo heller ikke.
-Giv mig din bylt. -I Marseille kunne man ikke se noget.
Der var også tåge i bjergene.
Ild er en forbrænding. Ilten i luften muliggør denne forbrænding.
Og kuldioxiden?
Den aften, juleaften, oplevede jeg en ny fornemmelse.
Ilden flammede op og frem steg en blå fugl med gyldent hoved.
Jeg forstod det ikke.
Det bety der "Næste år, hvis vi ikke er flere, måtte vi ikke blive færre."
Åh, hvor kønt!
Det bringer lykke til huset, så det er godt, at det er hos jer.
-Fejrer du ikke jul derhjemme? -Det er en almindelig dag, siger far.
-Går han ikke til midnatsmesse? -I sær ikke i år, med den tørke.
Han går ikke, før det har regnet. Han siger, Gud behøver en lærestreg.
Glædelig jul!
-Mor! -Stille... lillesøster sover.
Jeg har hørt om de 13 desserter, men jeg har ikke før set dem alle.
-Heller ikke jeg. -Og I må både se og røre.
-Mandariner! -Vær ikke så grådige.
-Først skal I sige, hvad alle hedder. -Er det det rette øjeblik nu?
-Man må aldrig... -...forpasse en chance til at lære.
Først har vi de fire tiggere. Figen, mandler, nødder, rosin.
Så æbler, pærer, blommer, valnødder... det bliver otte.
Mandariner, grøn melon, hvid nougat og mørk nougat.
-Der mangler en. -Til at opsuge olien: Glødekagen.
Bravo!
-Glædelig jul! -Onk el Jules!
Vi er glade for at se dig, men vi ventede dig ikke.
Har du forladt Rose og babyen?
Kære Joseph, siden jeg var barn, er jeg altid gået til midnatsmesse.
Så jeg cyklede herover for at høre messen i kirken i la Treille-
-for bagefter, sammen med jer, at fejre Frelserens fødsel.
Messen var meget smuk. Der var en enorm krybbe.
Kirken var pyntet med rosmarin, og børn sang julesange fra 1300-tallet.
-Synd, at I ikke gik derhen. -Det havde kun været af nysgerrighed.
De, der går i kirke for skuespillet, respekterer ikke andres tro.
En smuk tanke.
Kom og se! Skynd jer! Se, Marcel!
Tak, onkel Jules!
Desuden, Joseph... du var i al fald nærværende ved messen.
Hvordan det?
Du var der med hele familien, for jeg bad for jer.
-Hvad bad du Den Almægtige om? -Den bedste af alle gaver.
Jeg bad Ham om ikke at berøve jer sin tilstede værelse, men skænke jer tro.
Jeg tror ikke, universets skaber er optaget af os små mikrober.
Men din bøn, min kære Jules-
-er et smukt bevis på det venskab, du nærer for os-
-og jeg takker dig for det.
Glædelig jul, min kære Joseph!
Lili!
Marcel!
-Hvornår kommer vi tilbage? -I næste ferie.
-Hvornår er det? -Til påske.
-Hvor mange dage er der til det? -Der er... hvor er du besværlig.
Det er en god øvelse til din stipendieprøve.
Du skal udregne antallet af dage til påske, minutter og sekunder.
2.472 timer. 60 minutter på en time bliver...
Min kærlighed til bjergene vandt over matematikken.
103 dage, 148.320 minutter og 8.899.000 sekunder senere-
-var vi tilbage i det fortryllende Bastide.
Onkel Jules!
Onkel Jules svigtede ikke traditionen.
-God påske, min kære Joseph! -God påske, min kære Jules!
Til lækkermundene.
Hvor er den smuk!
herlige dage med smuk fugl og kærlighed er her igen
-Stop der! Hvor skal du hen? -I bjergene.
-Og geografilektierne? -Jeg skal se til snarerne for Lili.
-Lili må gøre det selv. -Umuligt, han har hår på benene.
-Hår på benene... og hvad så? -Han er voksen og skal arbejde.
-Du skal også arbejde. -Mor bad mig plukke timian.
Marcel, glem ikke, at prøven er om tre måneder!
-Vildtragouten er klar om tre timer. -Vildtragout? Ja, i så fald...
Jeg kendte ikke meget til det svage køns vaner.
Min mor og tante var ikke kvinder, men en mor og en tante.
-Hvordan kommer man til Bellons? -Er du faret vild?
Ja, men du skal ikke "dutte" mig af den grund. Jeg er ingen bondepige.
Jeg fandt skabningen indbildsk. Jeg sluttede, at hun måtte være rig.
-Hvilk en vej? -Den til højre.
-Der er jo fuldt af spindelvæv. -De kan gå udenom dem.
Så skal man gå i højt græs, og jeg så et farligt dyr, langt og grønt.
Et firben, selvfølgelig, men hun ærgrede mig...
Det var nok en slange. Det her er slangernes dal. De lever af rotter.
-Her er både rotter og slanger. -Åh, nej!
En dannet dreng forlader ikke en ung dame sådan et farligt sted.
De må sige "du" et par gange, hvis De jager edderkopperne væk.
Jeg behøver ikke sige "du" til Dem bare for det. Kom, så går vi.
Vent!
Kom!
Der er vejen. De kan se Bellons bag svinget.
Jeg er bange for at fare vild igen. De har tilladelse til at følge mig.
Jeg tænkte på timian, lektier og de snarer, som rævene ville besøge.
-Hvis det havde været en anden dag... -Tak i alfald.
Vil De blive der?
-Jeg venter, til nogen kommer forbi. -Her kommer aldrig nogen.
Trist. Når jeg ikke kommer hjem-
-alarmerer min mor gendarmerne, men de kommer for sent.
-For sent? -For så ligger jeg død her.
Med halsen revet over og blod overalt.
Det er den slags, man skriver om i aviserne.
Jeg ved det, for far skriver i "Le Petit Marseillais".
Kom så.
Min onkel læser den avis for politikkens skyld.
-Min far er hævet over politik. -Er han chefredaktør?
Mere end det. Han retter alle de andres artikler.
Ja, og han skriver digte, der offentliggøres i aviser i Paris.
-Digte med rim, som Victor Hugo? -Ja, netop, min herre.
-Hvad hedder Deres far? -Lois de Montmajour.
-Hvabehar? -Lois de Montmajour!
Nej, det navn stod ikke i min bog.
Jeg turde ikke sige det af respekt for, at hun var adelig.
Det var derfor, man ikke måtte sige "du" til hende.
-Hvad laver Deres far? -Han er lærer.
-I hvad? -Alt. I Chemin des Chartreux.
En kommunal skole? Skolelærer. Det er godt, men ikke som professor.
-Går Deres far på jagt? -Hvad er det der?
Timian. Lugt!
Uf, hvor grimt! Deres hænder! Hænder som en tigger.
De er rene, det er jord.
Jeg sagde, De måtte sige "du" til mig. Hvorfor gør De det ikke?
Fordi man aldrig siger "du" til adelige.
-Nej, fordi jeg gør indtryk på Dem. -Slet ikke.
Min skønhed skræmmer Dem.
Jeg hedder Isabelle. Nu ved du det, og du skal aldrig glemme det.
-Og du? -Jeg hedder Marcel.
Ikke værst, men ikke lige så kønt som Isabelle. Men det er ikke din fejl.
Kommer du?
Åh, Babette! Endelig!
Jeg for vild mellem blomsterne.
Jeg var lige ved at tro, at ulven havde ædt dig.
Le ikke. Jeg var omringet af hvæsende slanger.
Heldigvis reddede en ung dreng mig og fulgte mig herhen.
Hænderne er snavsede, men han er meget modig.
Hænderne er virkelig snavsede. Meget snavsede.
Jeg har plukket timian til min mor.
Drengen må gerne komme og lege, hvis han ikke bruger grimme ord.
Jeg kan nogle grimme ord, men jeg siger dem aldrig.
-Jeg vidste det. Man gør ikke sådan. -Hvordan så?
Du skal ikke løfte min hånd op. Bøj hovedet som for at hilse på mig.
Om igen...
Ikke så dårligt. Jeg vil lære dig det i eftermiddag.
Det tog sin tid! Hvis jeg havde ventet med vildtragouten...
På en sten fandt jeg... en pige.
-Død? -Nej, hun var faret vild.
-Et endnu farligere møde. -Hvor gammel er hun?
Hun er lige så høj som jeg.
-Hvor bor hun? -I det lange hus i Bellons.
Moderen er pragtfuld.
Ser man det...!
-Og pigen? -Hun er køn, med runde lægge.
Lagde du mærke til det?
-Kan du lide hende? -Tja... Hun siger "De" til sin mor.
-Så er det ikke hendes mor. -Jo, for hun kalder hende "mor".
-Og faderen? -Han skriver vidunderlige digte.
Han er adelig. Han hedder Lois de Montmajour.
Lois de Montmajour... Sikkert et pseudonym.
Poeter lever i en drømmeverden og dør af sult.
Slet ikke! Luciennes mand skriver sange til Alcazar og tjener godt.
-Hans sange vrimler med grovheder. -Ja, men de rimer.
Du har et mærkeligt syn på poesi.
man tager "å", og man tager "kande" og hvad får man? Jo, "åkande"
man tager "si" og "do" og "nie" og det bliver rosen "Sidonie"
åkande i søen og Sidonie i min favn det er det rene "åkandemani"
De måtte gerne le. Jeg hørte ikke efter, men tænkte på Isabelle-
-der rakte mig sin hånd til et kys, og som ventede på mig.
-Synes De om det? -Ih, ja.
Det bedste er, at De spiller med begge hænder og alle fingrene.
Til næste år begynder jeg på konservatoriet.
-Elsker du musik? -Det ved jeg ikke.
Fald på knæ! For mine fødder!
-For Deres fødder? -Sådan...
Læg øret mod pianoet.
Jeg så på hendes små hænder, der frembragte så meget musik.
Hun var en fe, der havde nøglen til mine hemmeligste slotte.
-Prinsesse! -Det er min far.
Jeg hilser Dem, prinsesse.
Lad mig præsentere drengen, der...
Ridderen, der jager hugorme og tager spindelvæv med storm.
Det var en snog.
Pager i mit slot, blæs en fanfare for helten, der reddede mit barn.
Åh, Lois... Lois!
Mine børn, poeten må straks have sin absint.
-Bær hans nektar frem. -Åh, Lois...
Hvis I vidste, hvor min muse opslider mig.
I fire dage har jeg forsøgt at udskifte et uskønt rim.
Det er som en plet på en statue af alabast. Som torne på en rose.
Stop!
Og dog... ordet er ikke langt væk, det er der.
Det flagrer rundt om min lyre.
Poeten digter! Besøget er slut!
se parret, betragte kan man kort hvor de blandt buskene går bort
Kammerat! Hvordan gik det med snarerne?
-Der skete noget pudsigt. -Ja, Paul har fortalt det.
Du gik med en dum pige, der var bange for edderkopper.
-Du skulle høre hende spille piano. -Det er bare at dreje håndsvinget.
-Det gør jeg også ofte. -Hun spiller på et rigtigt piano.
I mellemtiden har ræven og myrerne festet i snarerne.
-Det er måske ikke for sent. -Myrerne spilder ikke tiden!
Farvel.
Det var påskedag. Jeg ville overraske Isabelle efter messen.
-Hendes far er fordrukken. -Hvem taler du om?
-Det ved du. -Hvem har sagt det?
Min far. Han har set ham kravle på alle fire på vejen.
Din far lyver.
Ingen skal kalde mig løgner, især ikke en fra Marseille.
Hvis han virkelig kravlede, så var han nok meget syg.
-Hvem som helst kan blive syg. -Han kastede sin Pernod op.
En mærkelig sygdom.
Når man taler om solen...
Han har modtaget nadveren, til gavns.
Jeg sværger lydighed og troskab til min dronning.
-For hende er jeg parat til at dø. -For hende er jeg parat til at...
-At dø! -At dø...
Det er godt. Rejs dig.
-Hvad er det for en leg? -Jeg er dronning, du er ridder.
-Du skal gøre alt, hvad jeg siger. -Alt?
Alt!
Dronningen ville prøve min styrke og mit mod.
Hvis jeg klappede uhyret...
-Bliver du kaptajn for min garde. -Jeg?
Jeg gik frem mod vilddyret, idet jeg stolede på mit hypnotiske blik-
-og på kædens holdbarhed.
Det var en ensom, ynkelig hund, der tørstede efter kærlighed.
Han ville have fulgt mig til verdens ende.
Ridder, jeg er tilfreds med Dem.
Efter mit mod var målt, behagede hun atydmyge med mine mandlige dyder.
Først var jeg den tro slave, der bar slæbet og viftede for hende.
Åbn munden og luk øjnene.
Så blev jeg en rasende hund med fråde om munden.
Sit, Brutus!
Sid pænt.
Slip! Kom!
Plads!
Luk øjnene.
Luk munden op.
-Og så måtte han løbe på alle fire. -Og gø.
-Det var en mærkelig leg. -Ingen pige fik mig til den slags.
Heller ikke mig.
Vi legede ridder og dronning. Det er poesi, som I ikke forstår.
-Var græshoppen også poesi? -Græshoppen?
Hun sagde "luk øjnene og åbn munden" og lagde en græshoppe i hans mund.
-Levende. -Og du gnaskede den i dig.
-Jo, du gnaskede på den. -Nej, jeg spyttede den ud.
-Det er rigtigt, jeg så det. -Det er i hvert fald idiotisk.
Pigen laver sjov med dig. Jeg forbyder dig at gå derhen igen.
-Men far... -Ikke noget men!
Hvis pigerne giver dig græshopper nu, hvad bliver det så senere hen?
Vi har set pigen til messe med sine forældre.
Hun er ganske sød, men virker vigtig og lumsk.
Det er jo ikke noget stort drama.
Nej, men Marcel er så følsom. Han bliver ulykkelig.
Jeg lader ikke min søn spille nar for at more en drukkenbolts datter.
Jeg var fortvivlet over familiens pludselige fjendtlighed.
De begik den fejl at undervurdere en følelse, der var unik i verden.
Der fandtes kun én Isabelle, og de kendte hende ikke.
Isabelle!
-Taler du med mig? -Jeg taler ikke med spioner!
-Jeg taler til mit hjerte. -Du bliver skør.
Hvad er der? Isabelle er dernede. Kom ind.
Jeg har altid haft det svært med de dyriske behov, der styrer mennesket.
Marcel... Du kommer midt i en katastrofe.
Jeg er blevet forkølet og har haft feber hele natten.
Og nu er jeg syg. Forstår du?
Det er ikke så farligt, for jeg har været syg før. Det værste er...
Kan du ikke mærke noget?
En frygtelig stank fyldte pludselig mine næsebor.
Den rædsomme kat griser til overalt.
-Og nu skal du høre det værste... -Jeg vidste allerede det værste.
Den dag, vi skulle sværge hinanden kærlighed, havde dronningen diarré.
Og nu ledte hun efter kattelort...
Isabelle Cassignol.
Hvem var denne Isabelle Cassignol? Så opdagede jeg et brev-
-adresseret til: "Adolphe Cassignol, korrekturlæser, Petit Marseillais."
"Quai du Canal, Marseille."
Jeg forstod ingenting.
Nu skal du høre det værste. Far har skændtes med chefredaktøren-
-der er en jaloux idiot. Vi rejser til byen i dag. Huset skal sælges.
Jeg kommer aldrig mere tilbage.
-Det var en skam. -Jeg troede, du ville græde.
Også jeg.
Når bilen kommer, ved jeg, jeg bliver trist, og du forstår nok hvorfor.
-Ja. Er det Deres skolebøger? -Jeg vil spille et afskedsstykke.
Jeg håber, det får dig til at græde.
Vent, jeg er tilbage om lidt.
Ovenpå gjorde fru Cassignol rent inden afrejsen.
Elendige kuffert! Hver gang jeg skal rejse, taber jeg den.
Montmajour var Cassignol. Han havde skiftet navn som en flygtet fange.
Pokkers også.
Kaminhyldens marmor var revnet, der manglede en viser på uret-
-det kostbare tæppe var laset, og dronningen hed Isabelle Cassignol.
Og hun havde diarré...
-Leder du efter noget? -Nej, jeg ville møde dig.
"Mond Somrefugl" så et selskab, der flyttede i morges.
-Hvis du havde tid... -Jeg har tid nu.
Jeg går ikke derhen mere. Jeg har sagt det til hende.
-Hvordan tog hun det? -Hun græd. Jeg tror, hun rejser.
Det fortjener hun også. Hun behandlede dig som en hund.
Du er da ingen hund, vel? Hun skulle have et spark i enden.
Kom, vi går hen til snarerne.
-Fortalte du om din skole? -Ja.
Hvis hun elsker dig, skriver hun.
Isab...
Hun er rejst. Hun er væk.
Tag dig sammen, Marcel!
Vær ikke dum! Hører du, Marcel?
Vær ikke dum.
-Piger er mislykkede drenge. -Det var da en mærkelig tanke.
Du sagde det selv om fars kusine, der ryger cigaretter.
-Så "mislykkede drenge" betyder... -At piger er naturens fejltagelse.
Beviset er, at de rødmer for ingenting og græder hele tiden.
Det gør vi ikke. Vi kan desuden fløjte og spytte.
Ja, det viser, at I er vellykkede drenge.
-Du virker lidt mindre ulykkelig. -Ja, men det kan ikke ses.
Efter denne historie bliver det vel svært for dig at komme tilbage hertil.
Jeg forlader aldrig mine bjerge for en piges skyld.
Joseph, vi må tage op i bjergene hver lørdag.
Ja, den dag, hvor sporvognen kører helt til Treille.
Så har børnene fået skæg. Se dem. De har aldrig set så sunde ud.
Og jeg har aldrig haft sådan en appetit.
Augustine har ret. Byluften er forgiftet.
Uden tvivl, men vi har ikke råd til hest og vogn.
Til fods tager det fire timer. Vi kommer her lørdag aften...
-...og må tilbage om søndagen. -Hvorfor ikke mandag morgen?
Jeg skal jo være på skolen kl. 8!
Jeg har en idé.
Augustines idé var ikke dum.
Hun mødte ofte rektors kone på markedet.
Det var en statelig kvinde, der gik med guldhalskæde.
Min mor, der var lille og spinkel, plejede at hilse på afstand.
Men da hun ville gøre alt for os, hilste hun nu mere demonstrativt.
Hun nærmede sig lidt efter lidt-
-indtil hun strejfede rektorfruens hånd i en kartoffelkurv.
Denne godhjertede kvinde frarådede min mor-
-at købe disse rodknolde og viste hende en anden bod.
To dage senere handlede de sammen.
Næste gang inviterede hun min mor til at drikke en engelsk drik, kaldet te.
Som kronen på værket viste min mor sit talent som syerske.
Joseph var uvidende om hendes erobring-
-og blev overrasket, da han på opslagstavlen så rektors beslutning.
Den almægtige havde fået et indfald og bestemt, at min far skulle...
"Overtag klasserne torsdag morgen."
Lærerne i sang og gymnastik skulle i stedet overtage hans elever...
"Mandag morgen!"
Så kan vi tilbringe lørdag og søndag i bjergene.
Ja, men skal jeg takke rektor?
Nej, det ville være at tilstå, at han havde ændret skemaet-
-så det passede en lærer. Men vi må finde på noget.
Jeg har tænkt over det. Jeg sendte en buket til rektorfruen.
-Var det ikke lidt for familiært? -Nej, hun blev meget glad.
Hun sagde oven i købet, at jeg var en skat.
-Har du talt med hende? -Ja, vi handler sammen.
-Og hun kalder mig Augustine. -Så er det dig, der...
Mine børn, jeres mor er en dygtig intrigemager.
På den måde kunne vi gå op i bjergene hver lørdag.
Du skal vide, Augustine, at i fremtidens samfund-
-laves alle slotte om til hospitaler. Mure rives ned, og veje bygges.
Vil du have revolution igen?
Nej. Det ord er dårligt valgt, for det betyder "en hel gang rundt".
De deroppe kommer ned, men de stiger igen, og alt begynder forfra.
Jeg elskede min fars socialpolitiske foredrag og forstod ikke-
-hvorfor præsidenten ikke tilkaldte ham, i det mindste i ferien-
-for på tre uger ville han sørge for menneskenes lykke.
-Hr. Joseph! -Bouzigue! Hvad laver du her?
Jeg? Jeg arbejder.
Jeg er "prikker" ved kanalen, og det er takket være Dem.
De hjalp mig med studiebeviset, og nu er jeg prikker.
-Men hvad er det, du prikker? -Endelig kan jeg lære Dem noget.
-Jeg holder øje med kanalen. -Med et spyd?
Med denne T-nøgle og denne lille, sorte bog.
Jeg åbner og lukker hanerne og kontrollerer vandmængden.
Hvis jeg ser en sprække i dæmningen eller en bro, der virker svag-
-noterer jeg det, og om aftenen skriver jeg en rapport.
-Det lyder ikke så anstrengende. -Nej, det er ikke straffearbejde.
Men jeg er jo en flink mand, så hvem ville sende mig på straffearbejde?
-Jeg har altid klaret mig. -Undtagen i stavning!
Det går bedre takket være mine "rapportager".
-Rapporter! -Nu må De ikke genere mig.
Jeg kan se, at den lille familie er vokset.
Fru Joseph har ikke lagt sig ud. Hun er stadig lige fortryllende.
-Hvor skal De hen med bagagen? -Vi skal op til vores hus på landet.
-Er De blevet rig? -Ikke lige frem, men...
-Lad mig hjælpe Dem med at bære. -Pænt af dig, men vi skal langt.
-Vel ikke helt til Camoën? -Længere.
-Helt til La Treille? -Nej. Les Bellons.
-Hvor stod De af sporvognen? -I La Barasse.
Stakkels De!
-Der er otte kilometer til fods. -Ni!
-Gør De det ofte? -Næsten hver lørdag.
Det er lidt langt, men når vi først er der, fortryder vi ikke besværet.
Jeg fortryder altid. Jeg får en idé. I dag skal De ikke gå ni kilometer.
De skal komme med mig. Vi vil følge kanalen.
Den går lige gennem alle ejendommene. På en halv time er De i La Treille.
-Men... -Følg mig!
Bouzigue, er du sikker på, det er lovligt?
Vi gør vel ikke noget forkert?
Jeg har mødt min lærer og er stolt over at vise, hvor jeg arbejder.
-Det kan stå dig dyrt. -Bliver der bøvl, ordner jeg det.
Min søster er så at sige gift med et medlem af amtsrådet.
Hun fik Bistagne udnævnt til underdirektør for kanalen.
Så hvis Bistagne gør vrøvl, giver hun ham den kolde skulder.
Kom, så går vi.
Her er min kanal. Den ser ikke ud af meget, men-
-takket være den kan man både vaske sin salat og sine fødder i Marseille.
Denne bro fik jeg repareret med undervandscement.
-Jamen her er der en revne. -Hvor?
Det er ikke undervandscement. Der er for meget sand i den.
-Er De sikker på det? -Helt bestemt.
Min far var bygger, og jeg ved en hel del om det.
Hvis du ikke laver revnen, er den fire fingre bred om en måned.
Jeg skriver det i rapporten.
Den håndværker skal få ren besked.
Jeg takker Dem. De har gjort samfundet en stor tjeneste.
Her er slottene.
Den samme nøgle til alle portene. Det er praktisk, ikke?
Dette slot tilhører en adelsmand, en greve.
Får han øje på os, bliver han ikke glad. Jeg kan ikke lide adelen.
-Folk her synes godt om ham. -Måske fordi man ikke kender ham.
-Han har nok håndlangere ansat. -Ingen håndlangere, men en vagt.
En kæmpe. Jeg har mødt ham nogle gange, men han taler ikke med mig.
Det her er notarens. Det er altid lukket, undtagen i august.
Der er kun en bonde, der passer frugthaven.
Dette slot er det største og smukkeste.
Ejeren bor i Paris. Også adelsmand. Baron, tror jeg.
-Her er der kun vagten. -Men... er vagten din ven?
Nej... En gammel fenrik, og han er altid fuld. Han har et stift ben.
Får han øje på Dem... men det er ikke sandsynligt... så løb bare Deres vej.
Han indhenter Dem aldrig, heller ikke hunden.
-Har han en hund? -Ja, en kæmpestor hund.
Men den er mindst 20 år og kan knap nok røre sig.
-Den hedder Klunte. -Klunte...
Jeg forsikrer, at der ikke er nogen fare.
Banen er fri, kom nu. Hurtigt!
Duk Dem alligevel.
Nu kommer overraskelsen.
-Vejkrydset ved Quatre Saisons! -Du godeste, det er ikke muligt!
På 24 minutter gik vi det, der plejer at tage 2 timer og 45 minutter.
Fantastisk!
Jeg sagde jo, at denne nøgle er hurtigere end en bil.
-Nu skal vi tage os et glas. -Desværre...
Ingen dikkedarer, hr. Joseph. Det er min omgang.
-Har De lidt Vichyvand? -Jeg har måske lidt i kælderen.
Har De vrøvl med leveren?
Nej, men jeg blander gerne hvidvin med apotekets helsevand.
Så minder det om champagne.
Jeg er slet ikke træt. Hvis vi kunne gøre sådan hver lørdag...
Fru Joseph, tillad mig at give Dem en gave.
-Tag den. Jeg giver Dem den. -Men hvorfor?
For at spare to timer begge veje. Tag den, jeg har en til.
Nej, det går ikke. Jeg er også statstjenestemand.
Jeg kan se skoleinspektørens mine, hvis man sagde, at en lærer-
-var trængt ind på fremmed grund med en falsk nøgle.
-Den er ikke falsk. -De har ikke ret til at give den væk.
Jamen ingen siger noget. De så jo, hvor godt det gik.
-Jeg har principper. -Nå da da, principper!
Lad mig høre, hr. Joseph! Hvilke principper?
Jeg skammer mig over at snige mig ind hos andre for personlig vinding.
Det er uværdigt for en lærer, der skal lære børnene moral.
Hvis han så sin far snige sig mellem buskene som en tyv...
-...hvad ville han så tænke? -At der er kortere.
-Og han har ret! -Andre ville ikke tøve.
To timer om lørdagen og to om mandagen. Vi vinder fire timer.
Jeg går hellere fire timer ekstra og beholder min selvagtelse!
Jeg har en idé! De kan få min kanalkasket.
En kanalkasket på en skolelærer?! Ved du ikke, vi kan få fængselsstraf?
Synd at børnene skal marchere, som om de var i Fremmedlegionen.
Med sådan en byrde på ben som spaghetti.
Og fru Joseph, der ikke er så kraftig.
Og fremfor alt er det en skam for kanalen.
-Hvad mener du? -Hvad?
Forstår De ikke det, De sagde om undervandscementen?
-Netop, Joseph. Du forstår det ikke. -Han forstår det ikke.
Håndværkeren, der brugte for meget sand, skal give os erstatning.
Måske 2.500 franc, for jeg vil rapportere det.
-Han bliver snuppet takket være hvem? -Mener du, min hemmelige medvirken...
-...skal betale for vores passage? -Tifold, hundredfold.
Hvis De giver mig en lille rapport hver mandag-
-så skriver jeg den af, laver et par stavefejl og afleverer den.
Forstår De, hvilken tjeneste De gør mig? Takket være Dem og min søster-
-er jeg sektionschef om et år.
-Ja, det er klart, at... -Joseph!
-Tænk over det, før du siger nej. -Det er det, jeg gør.
-Vi ville spare på børnenes sko. -Skoene... javist.
Ja, kan jeg tjene samfundet, omend på en ukonventionel måde...
-Og desuden hjælpe dig. -Det kan påvirke hele min karriere.
Jeg er ikke sikker på det, men... Jeg skal tænke over det.
Jeg ved ikke, om jeg vil gøre brug af den. Vi får se.
Vi fik anledning til at bruge nøglen om mandagen, da vi skulle hjem.
Ved I, hvad klokken er? Vi må skynde os.
-Men, Joseph, du glemmer nøglen. -Nej, ikke i dag.
-Men far... -Jeg sagde nej!
Vi behøver ikke løbe nogen risiko i dag. Dels har vi mindre bagage.
Dels er det lettere at gå ned ad bakke end at gå op.
Næste lørdag stod vi foran den første port.
Far havde god samvittighed. Han gik ikke over den forbudte tærskel-
-for at få en kortere vej, men for at redde den dyrebare kanal-
-og redde Marseille fra tørke.
Men han frygtede vagterne og betroede mig rollen som spejder.
Kom!
Muren omkring det sidste slot forekom som en uindtagelig fæstning.
Jeg mærkede Augustines hånd ryste i min.
-Bag muren var den fulde vagt. -Bouzigue sagde, hunden er enorm.
Her, far. Den er til vagten.
Hvis han prøver på at kvæle dig, stikker jeg ham i bagdelen.
Modigt af dig, men du er for lille. Giv mig den.
Du, der er stor, stik ham i øjet.
Rystende passerede vi ejendommen.
Paul... Paul!
Heldigvis så vi hverken mennesker eller dyr.
Takket være nøglen forandredes vort liv.
Pauls kød i vejret som trold i æske, Augustine fik farve i kinderne-
-og jeg tænkte ikke på min prøve, der dog nærmede sig faretruende.
Hvad Joseph angik...
Men dette gode humør, som varede hele ugen, svandt om lørdagen-
-når han fatte de mod til at træde ind i ulovligheden.
Vær ikke bange, kom frem.
-Goddag, min herre. -Goddag, jeg ventede Dem.
Jeg har vist den ære at tale med slottets ejer?
-Lad mig forklare... -Det behøves ikke, min herre!
I nogen tid har jeg, trods Deres forsøg på at skjule Dem-
-iagttaget Deres luskeri for at passere over min ejendom.
Det er sådan, at en af mine venner, der er kanalvagt...
Jeg ved det. I morges sendte jeg bud efter denne... Boutique?
Nej, Bouzigue, en gammel elev. Jeg er skolelærer.
Det ved jeg. Boutique har fortalt alt.
Huset på bjerget, sporvognen, der ikke kører langt nok, den lange vej-
-børnene og bagagen.
Den lille dame ser overbelæsset ud.
Tillader De?
Wladimir! Tag børnenes bagage.
Goddag. Giv mig det. Giv mig det. Giv du mig det også.
-Stig nu op. -Må jeg, far?
Lad Dem ikke forsinke.
Hvordan skal jeg kunne takke Dem? Jeg er rørt, virkelig rørt.
Deres oprigtige taknemmelighed glæder mig, men det var så lidt.
De passerer her uden at gøre skade, Jeg har intet imod det.
Det er ikke noget at tale om.
-Hvad hedder den søde, lille pige? -Germaine.
-Goddag, Germaine. -Germaine...
Jeg glemmer så let dette ar.
En ulans sidste sabelhug i en humlegård i Elsass for 35 år siden.
Men barnet er for lille til at værdsætte en soldats dyder.
Sig, at det var en kat, der kradsede mig.
Det lærer hende i det mindste at være forsigtig.
For fremtiden ringer De på hoved- porten og går ad den store allé.
Den vej er meget kortere.
Min herre.
Den dame!
Turen forbi det første slot blev herefter vor store lørdags fornøjelse.
Ved De, hvad disse roser hedder? Det er Kongens roser.
Jeg har selv fremavlet det.
Jeg beder Dem tage imod dem.
Vor republikanske familie blev ligesom adlet af de kongelige roser.
Hallo derovre! Hvor er De på vej hen?
Vær ikke bange. Det er komedie, for ejerne kigger på os deroppe.
Jeg håber, den gamle snart kreperer. Han har vist ikke langt igen.
Vis mig bogen. De vil have, at jeg skal se Deres papirer.
De hedder Esmenard Victor og bor på Rue de la République 82.
Nu skal De løbe af sted, så at det gør indtryk.
Næste gang bruger jeg gevær.
Gå på den anden side næste gang, langs tomaterne. Det er uden risiko.
Men det sidste slot manglede vi. Der var en vagt med hund.
Augustine...
-Men, Augustine, du er jo skræmt. -Ja!
Vagten har sikkert set os flere gange og er ligeglad med os.
Jeg er bange, Joseph. Det er måske dumt, men jeg er bange.
Hvorfor skulle han jage os, med sit stive ben og sin syge hund?
Joseph, jeg beder dig. Det er nerverne, det går over.
Det er bare nerverne.
Så, nu er det ovre. Nu går vi!
Så vi fortsatte, og alt gik fint.
Juni blev en måned uden bjerge. Den føltes omgivet af høje mure-
-og denne lange fængselskorridor endte foran en tyk jerndør...
Døren til stipendierne.
-Jeg forstår ingenting. -Det er et spørgsmål for viderekomne.
Er jeg antaget?
Spørgeren kan aldrig have talt med børn.
Man ser klart knebene og snuheden hos gymnasielærerne.
Jeg lykønsker dig med ikke at have forstået noget.
-Er jeg så antaget? -Naturligvis, det manglede bare.
Antaget og antaget...
Jeg havde klaret alt undtagen et spørgsmål om legeringer.
Det var formuleret så forræderisk, at jeg kun opnåede andenplads.
Jeg havde jo gerne set førsteplads, men du fik dit stipendium.
Det er godt, Marcel!
Han var stolt, den lille skolelærer, der aldrig havde gået i gymnasiet.
Men han led pludselig af et hemmeligt sår.
A, B, C, D...
Det er alt, hvad jeg ved, og det skal jeg undervise i hele mit liv.
En dag vil du måske skamme dig over mig.
-Jeg er bange for at miste dig. -Hvorfor siger du det? Jeg er jo her.
Du er her nu. Men når gymnasiet har gjort en lærd herre ud af dig...
Så kommer jeg hjem og lærer dig alt, hvad jeg ved.
Derude begyndte sommerferien.
Gå bare, der er ingen fare.
Familien Esmenard passerer og hilser Dem varmt.
Davs, Esmenard Victor!
-Joseph, jeg har en forudanelse. -Også jeg.
En forudanelse om, at vi vil få en herlig sommerferie.
-Kom hurtigt, vagten er der ikke. -Han gemmer sig måske.
Du har en sygelig fantasi. Men for at berolige dig, vil vi lege indianere.
Vi kom til den sidste port, den magiske port til sommerferien.
-Hvordan var det med forudanelsen? -Luk nu bare op.
Tag det roligt, det er jo ovre.
-En kæde og en lås... -Jeg vidste det, vi er fanger.
-Vi kan rive kæden af. -Ulyksalige! Det ville være indbrud.
Et indbrud, netop. Indbrud. Det kan give tre måneders fængsel.
Rolig, Klunte!
Hvad laver De her? Hvem har givet Dem lov til at betræde baronens jord?
Er De inviteret, måske familie? Hvad hedder De?
-Esmenard Victor! -Stille. Vi bør ikke spøge nu.
Han er godt dresseret. Han kan allerede opgive falsk navn.
Skolelærer?
Det var det værste. En skolelærer, der sniger sig ind på andres ejendom.
Skolelærer! Når sønnen opgiver falsk navn, kan faren have falske papirer.
Når vi går igennem her, er det kun for at skyde genvej.
Ja, man begynder med en genvej og ender med at gå med sølvtøjet.
De kan se vores bagage, og hvor trætte min kone og mine børn er.
-Lad være, han forstår jo intet. -Gå hen og leg med din bror.
Stå stille! Du skal få dig en lærestreg.
Rolig, Klunte.
Har De fået lavet denne nøgle? Har De da stjålet den?
Selvfølgelig ikke. Jeg fandt den.
Javist. De fandt den og forstod straks, at den var til kanalportene.
-Hvem har givet Dem den? Hvem? -Det kan jeg ikke sige.
Det er den samvittighedsløse tjenestemand, der stjal mine figner.
-Nej, han er absolut hæderlig. -Beviset er, at han gav Dem nøglen.
-Han gjorde det for kanalens bedste. -Rolig, Klunte.
Jeg ved en del om cement, og jeg kan... Se bogen her!
-Er De her som ekspert? -På en vis måde.
Er de også eksperter? Jeg har aldrig set så unge eksperter.
-Bogen vil være et udmærket bevis. -De har ingen ret!
-Jo, det har jeg. Luk pakken op. -Nej!
-Det er personlige ejendele. -Nægter De? Tag Dem i agt.
Jeg er autoriseret vagt.
Har De lavet indbrud i en kolonialhandel?
-Er det ladt? -Nej.
Det var heldigt for Dem.
Det er rent. Det var også heldigt for Dem.
Med sådan et gevær er det let at skyde forbi en agerhøne-
-men De kan dræbe en vagt.
En vagt, der ikke passer på.
Nu samler De alt det her sammen og går tilbage af den vej, De kom.
Jeg skriver en rapport. Jeg vidste ikke, at lærere var så godt betalt.
Bliver De afskediget, er det Deres egen skyld. Kom nu, Klunte.
Far! Far!
Godt spillet, men mig narrer De ikke.
-Man er svag, når man har uret. -Det er vel ikke verdens ende.
Endnu er jeg en lærer på sommerferie, men om en uge måske arbejdsløs.
Jøsses!
Den nøgne dame er gået i stykker. Far, den nøgne dame er i stykker.
Nøglen! Han beholdt nøglen.
For første gang så jeg en indbrudstyv i arbejde... og det var min far!
Når man alligevel bliver anklaget, så...
Vi kan i det mindste lukke efter os.
Vi måtte gå omvejen. Til sidst nåede vi Bastide, der ventede i skumringen.
Joseph, du overdriver.
-De kan ikke halshugge dig for det. -Naturligvis ikke.
Men du kender ikke inspektøren. Han sender en rapport til sin chef...
-...og jeg kan blive afskediget. -Så farligt er det vel ikke?
Måske ikke, men...
Men det er nok til at plette en lærer-
-og for mig... er en plet lige så slem som afsked-
-for jeg ville indgive min afskedsansøgning.
Ville du afstå fra din pension? Men... hvad skulle vi leve af?
Det ved jeg ikke, men jeg må tænke over det.
Du kunne blive selvstændig lærer og give specialundervisning.
Nej, nej, jeg vil tale med Raspagnetto.
-Raspagnetto, kartoffelhandleren? -Vi gik jo i skole sammen.
En dag sagde han: "Du var jo dygtig til regning."
"Min virksomhed er vokset, og jeg kunne bruge en som du."
Jeg kunne fortælle ham alt, og han ville ikke foragte mig.
-Man kan ikke regne med sine venner. -Det ved jeg, men...
...Raspagnetto skylder mig en tjeneste. Jeg hjalp ham til eksamen.
Desuden...
Jeg har aldrig fortalt det, men...
Jeg har jernbaneaktier for 780 franc. De ligger gemt i det store atlas.
Det kan ikke passe! Du har hemmeligheder for mig.
Det var for tilfælde af hårde tider. Jeg gjorde det i en god mening.
Du behøver ikke at undskylde, for jeg har gjort det samme.
Augustine...
Men jeg har kun 210 franc.
Det er alt, hvad jeg har kunnet spare af husholdningspengene.
Augustine...
Far 780, mor 210.
Det bliver 990.
Selv havde jeg 7 franc i sparebøssen, og Paul havde mindst 4.
Det blev 1.001 franc.
Jeg blev straks roligere, og snart kom Ole Lukøje med sin paraply.
-Kom ind! -En herre spørger efter Dem.
-Bed ham komme ind. -Her er han.
Joseph... ser man det! Sikk en overraskelse.
Jeg troede, du var på sommerferie. Rose kørte til Roussillon med Pierre.
Jeg er bange for, han tilegner sig dialekten.
-Jeg kom for at fortælle en nyhed. -Jeg ved det allerede.
Jeg så listen med rektors underskrift. Tillykke!
-Men det er en misforståelse. -Vær ikke så beskeden.
Akademiets Palmer i din alder. Det er usædvanligt. Bravo!
Man er svag, når man har uret.
Jamen, Joseph...
Det er en tragedie.
En hæderlig bonde dræbte en gendarm, der ville indrapportere ham.
-Politirapport betyder vanære og ruin. -Den vagt er en plage for alle.
Han anmeldte mig, fordi jeg havde gemt fire drosler under hatten.
Jeg måtte betale fire franc.
-Nå? -Et øjeblik, lad mig fugte halsen.
Jeg mødte vagten. Han var ved at skrive rapport.
Jeg bad ham lade være, men han sagde: "Det her vil jeg ikke nægte mig."
Jeg spurgte hvorfor, og han svarede: "Fordi lærere hele tiden har ferie."
Så sagde jeg, han skød bartav eller, men det var han ligeglad med.
-Så sagde jeg... -Hvad?
Intet. Han fortsatte med sin rapport, og jeg så, at han nød det.
Hvis den vagt kommer til vore bjerge, får han de kugler, han fortjener.
En tjenestemand, der får Akademiets Palmer, kan da ikke afskediges.
Åh, jo...
Man kan altid undlade forfremmelse af en tjenestemand, der er plettet.
-Du burde blive landmand. -Sikke en idé!
-Far må skifte profession. -Men den profession kan jeg ikke.
Det behøves ikke, for det vokser af sig selv.
Tag kikærten. Den behøver hverken vand, gødning eller jord.
Springbønnen for eksempel, den har travlt, forstår du.
Man laver et lille hul, lægger bønnen derned og dækker med jord.
Så løber man sin vej, for ellers tager den dig.
Det er lidt overdrevet, men den vokser virkelig hurtigt.
-Jeg vil sove lidt. -Hvad med Bouzigue?
-Vil du ikke have noget at spise? -Nej, ingenting.
Hr. Joseph!
Bouzigue!
-Værsgo. -Min bog. Fik du den af vagten?
"Fik"... det kan man vist ikke sige.
Da jeg fandt Deres besked, gik jeg ud og skaffede forstærkning.
-Binucci er "prikker" som jeg. -D'herskaber!
-Og Fénestrelle er brøndgraver. -D'herskaber.
Rapport!
"Det er forbudt at hindre åbning og lukning af portene."
-Paragraf 82! -Bliver jeg indrapporteret?
Navn og fødselsdato!
Benægter De? Pas på, jeg har loven på min side.
Bliver jeg indrapporteret?!
Vent, kæden var ikke bestemt for Dem. Det sværger jeg.
Den var bestemt for folk, der går ind med en falsk nøgle.
-En falsk nøgle! Hørte du, Binucci? -En falsk nøgle!
-Hvis det er alt, hvad De fandt... -Her er beviset!
Bevismateriale! Ellers noget?
Jeg tog denne bog fra lederen, en lærer.
Bevismateriale!
-Min rapport til administrationen. -Konfiskeret!
-Og fremfor alt politianmeldelsen. -Konfiskeret!
Nøglen til hængelåsen mangler.
-Her er den. -Tak.
Til Deres tjeneste, mine herrer!
Så... er alt vel i orden?
Åh, ulykkelige stakkel. I en officiel rapport indrømmer De...
Hvad?
De indrømmer, at De satte kæde og hængelås på administrationens port!
Hvad vil De gøre?
Rolig, Klunte.
-Han ser helt færdig ud. -Vi kunne måske...
Lov er lov!
Medmindre... Alt bevismateriale må tilintetgøres.
Men jeg kan ikke påtage mig det ansvar.
-Det kan jeg. -Hvis De vil beholde Deres kasket...
Gå i gang. Riv det her i stykker.
-Sådan, så er det gjort. -Som konfetti, mindre.
-Sådan... -Endnu mindre.
-Vent! Nej, vent! -En vagt, der er godt bevogtet.
Klunte! Tag den!
Slip, Klunte.
Rolig, Klunte.
Det er overstået, men det er måske bedst ikke at gå der mere.
Selv om vi fik tilladelse, så turde jeg aldrig mere gå derind.
Jeg ville sikkert besvime.
-For fremtiden kører vi i bil. -Ligesom onkel Jules?
-Har De vundet i lotteriet? -Joseph får Akademiets Palmer.
Han flyttes til kategori tre, hvilket betyder 22 franc mere om måneden.
Marcel, gå ud og hent en af onkel Jules' flasker.
Hr. Joseph, det er i alfald vinen, der gør mindst skade.
Her drikker De cisternevand. Ved De, hvad det indeholder?
Regnvand. Vand, der er destilleret af solen.
De finder sikkert også en halv snes edderkopper.
-Nogle firben. -Og en hel familie af skrubtudser.
Cisternevand er koncentreret skrubtudsepis.
Det hindrer ikke, at alkohol er skadeligt.
Joseph...
Du går mig på nerverne!
Tiden går og driver livets hjul, ligesom vand driver møllehjulet.
Fem år senere...
...gik jeg bag en sort vogn, hvis hjul var så høje-
-at jeg kunne se hestenes sko.
Jeg var klædt i sort, og Pauls hånd holdt hårdt i min.
Vor mor blev ført bort for altid.
I flere år, helt til voksenalderen, kunne vi ikke tale om hende.
Siden er lille Paul blevet meget stor. Han fik et silkeblødt skæg.
I Etoiles bjerge, som han aldrig forlod, vogtede han sine geder.
Han blev Virgilius' sidste gedehyrde.
Men som 30-årig gik også han bort.
Lili ventede på kirkegården i Treille under en firkant af evighedsblomster.
I 1917, i en mørk skov nordpå, havde en kugle slukket hans unge liv.
Han faldt på nogle frosne planter, hvis navn han ikke kendte.
Sådan er menneskenes liv.
Øjeblikke af lykke, som hurtigt udslettes af sorg, umulig at glemme.
Det er unødvendigt at sige det til børnene.
Der er hun! Så du hende? Så du, at Pomponette er kommet tilbage?
Din mær! Din kælling!
Ti år senere grundlagde jeg et filmselskab. Det fik succes.
Jeg planlagde at bygge en filmby under Provences himmel.
Min advokat ledte efter en grund, der var stor nok.
Han fandt den, mens jeg var i Paris, og meddelte mig det i telefonen.
Hans begejstring var stor, og han var hæderlig, så jeg købte stedet ubeset.
En uge efter kørte vi ud for at tage det forjættede land i besiddelse.
Det var intet historisk monument, men en gammel borgerresidens.
Jeg betragtede stolt fødslen af et stort foretagende-
-da jeg i det fjerne fik øje på en række buske.
Jeg snappede efter vejret og løb over engen... og gennem årene.
Først da jeg kiggede over hækken, genkendte jeg slottet.
Rædslernes slot... min mors rædsel.
Marcel!
Ja, det var den. Det var min barndoms kanal.
Jeg gik igen min barndoms sommerferievej-
-og de kære skygger fra fortiden gik ved siden af mig.
I muren, ind mod kanalen, var den sorte dør-
-der havde nægtet at åbne sig mod sommerferien og havde ydmyget far.
Jeg syntes, at jeg åndede lettere, at den gamle forbandelse var hævet.
Men hinsides tiden-
-havde der i mange år været en ung kvinde-
-der mod sit skrøbelige hjerte trykkede buketten af Kongens roser.
Hun hørte vagtens råb og hundens knurren.
Bleg, rystende og utrøstelig-
-vidste hun ikke, at hun befandt sig hos sin søn.